Det skulle inte bli någon del två. Men publiken krävde en fortsättning. Elva år efter publiksuccén Så som i Himmelen kommer nu Kay Pollak med uppföljaren Så ock på Jorden.
– Det här känns plötsligt så mycket viktigare än Aftonbladet!
När Kyrkans Tidning möter Kay Pollak är det ännu långt till premiär. Bara några få tidningar har gjort intervju och bara några få har fått se den första halvtimmen av Så ock på Jorden. Ändå är Kay Pollak luttrad och vet sedan förra gången, då Så som i Himmelen blev både Oscars- och guldbaggenominerad, att ämnen som tro och religion inte står högst upp på journalisternas agenda. Kyrkans Tidnings frågor är därför efterlängtade.
Även denna gång är platsen den lilla byn i Norrbotten. Hjälten från förra filmen, Micke Nyqvists världsberömde dirigent, är död. Kvar finns hans kärlek Lena, spelad av Frida Hallgren, som väntar hans barn. Kvar finns även den rigide och försupne prästen Stig Berggren i Niklas Falks tolkning. Så ock på Jorden är berättelsen om en ort som blir andligt förlöst och om en kyrka som lämnar en dömande gudsbild ryggen.
Egentligen skulle den aldrig blivit till. Efter Så som i Himmelen hade Kay Pollak bestämt att det inte skulle bli någon fortsättning; filmen var ett avslutat verk om en man och hans inre resa. Tillsammans med hustrun och systern jobbade han med en annan film. Ett arbete de fick avbryta.
– Alla frågade om en fortsättning! Alla hade titeln klar för sig och ville veta vad som hände med människorna i den lilla norrlandsförsamlingen.
Trots publikstödet tog det tid att hitta fram till temat, till berättelsen om ”hur den unga kvinnligheten tar den gamla manligheten i handen för att skapa en ny världsordning”.
Den som kan sin Kay Pollak känner igen sig. Grundtemat har han jobbat med många gånger i både film och föreläsning: föreställningen att alla bär andlighet inom sig men att denna andlighet sällan kan utvecklas inom den traditionella religionens ramar.
– I system där det finns fördömande kan äkta andlighet aldrig infinna sig. Under researchen för filmen pratade vi med ett antal präster. En av dem som bidragit med erfarenheter är Olle Carlsson. Han har på många sätt gjort samma resa som Stig Berggren. Han har legat på botten, tagit sig upp och öppnat kyrkan för alla människor, oavsett vilken bakgrund och livssituation de har.
Kay Pollak har även mött och inspirerats av prästen Ulla Karlsson, som med sin kritik av försoningsläran, offertanken och kyrkans betonande av synd och skuld, orsakade en av de största läsarstormarna i Kyrkans Tidnings historia. Det var 2011.
– Ulla Karlsson gör upp med så många saker som kyrkan ännu inte ifrågasatt. Hon tar Jesu kallelse på allvar. Om tio år kommer hennes bok Människa du är någon att vara obligatorisk läsning på prästseminariet.
Vilken bild har du fått av prästerna du talat med?
– Att det är en sak vad man vågar säga på tu man hand och en annan sak vad man är öppen med utåt. Det är så många som brottas med betydelsen av korsfästelsen! Skedde den för våra synders skull? Är det verkligen sant att kärleken måste gå genom lidande? Jag har fått en stark känsla av att många innerst inne tvivlar på det.
Du är väldigt kritisk mot religion. Samtidigt bryr du dig starkt om kyrkan. Varför?
– Det är en väldigt bra fråga som jag egentligen inte har något svar på. Men kyrkan är så påtaglig. Den finns i varje by, med sina stora byggnader. Mellan jag var sju och tretton gick jag varje söndag med mamma till S:t Pauli kyrka i Göteborg. Det formade mig mycket.
– Mamma var djupt kristen och präglad av bilden av en dömande, straffande Gud.
Det stora skiftet i livet var när Kay Pollak som vuxen frigjorde sig från religionens traditionella bilder. Från kravet att be Gud om förlåtelse.
I dag ser han Gud som en tanke, ett medvetande. Som summan av all kärlek.
– Jag tror att det gudalika finns inom dig. Det är mitt budskap. Jag kanske skulle ha blivit präst…
Många som betraktar kyrkan skulle invända mot hans kritik och säga att Svenska kyrkans stora problem inte är att den är sträng och konservativ utan utflytande och liberal. Kay Pollak kan instämma. Men som filmare måste man välja en linje, en ytterlighet. Han vet också att den förbjudande hållningen är högst levande på många platser.
– Många kände starkt igen miljön i min första film, både präster och andra. Inte minst kvinnliga präster har hört av sig och sagt om de dömande prästerna att ”de finns, de finns”.
Svenskens självbild som andligt ointresserad är ifrågasatt av många forskare. Även Kay Pollaks filmer kan ses som ett bevis på att den inte stämmer. 1,4 miljoner svenskar levde sig in i berättelsen om den själstörstande Norrlandsförsamlingen.
– Vi säger att vi inte bryr oss om trosfrågor. Lik förbaskat tittar vi på stjärnhimlen och förundras. Det är klart att svensken är andlig och det är klart vi dras till något större.
Drömmen om att höra till. Längtan efter gemenskap. Kyrkan har misslyckats med att fånga suget, konstaterar Kay Pollak. Det individualistiska samhället är inte mycket bättre. Själv är han klar över var den gränsöverskridande zonen finns: I musiken. Det är inte en slump att sången och musiken är katalysatorn som får allt att hända i både Så som i Himmelen och Så ock på Jorden.
– Se på dansbanorna! Åk till en danskväll i Folkets hus i Tranås! Var än folk lyssnar och rör sig till musik är det som en enda stor gemenskap. Många intellektuella spottar på det. Det har låg status. Men det är genuint. Musiken får människan att komma i kontakt med sig själv och med andra.
LÄGG TILL NY KOMMENTAR
Du måste vara inloggad för att kommentera. Klicka här för att logga in.